Mitä yhteistä on ysköspullolla 1900-luvun
alusta ja Henrik Gabriel Porthanille kuuluneella taskukellolla 1700-luvun
jälkipuolelta? Äkkiseltään vastaus vaikuttaa selkeältä: ellei oteta lukuun
tiettyä muodon yhtäläisyyttä – molemmat ovat pieniä pyöreitä ja litteitä
kiiltäväpintaisia esineitä – ja sitä, että molemmat kuuluvat nykyään Turun
museokeskuksen kokoelmiin, ei näillä kahdella esineellä ole kerrassaan mitään
yhteistä.
Vai olisiko sittenkin? Itse törmäsin kumpaankin esineeseen pian sen jälkeen, kun olin vuoden 2017 alussa siirtynyt Turun yliopiston Suomen historian tutkijanpaikalta kokoelmatutkijaksi Turun museokeskukselle. Porthanin kello tuli vastaan etsiessäni museon kokoelmista Turussa 1700-luvulla valmistettuja taskukelloja, sen kun oli valmistanut turkulainen kelloseppä Jöran Gabriel Hagert vuosien 1762 ja 1772 välillä. Vaikka olin etsinyt kelloja, ajatukseni harhautui pohtimaan Porthania.
Vai olisiko sittenkin? Itse törmäsin kumpaankin esineeseen pian sen jälkeen, kun olin vuoden 2017 alussa siirtynyt Turun yliopiston Suomen historian tutkijanpaikalta kokoelmatutkijaksi Turun museokeskukselle. Porthanin kello tuli vastaan etsiessäni museon kokoelmista Turussa 1700-luvulla valmistettuja taskukelloja, sen kun oli valmistanut turkulainen kelloseppä Jöran Gabriel Hagert vuosien 1762 ja 1772 välillä. Vaikka olin etsinyt kelloja, ajatukseni harhautui pohtimaan Porthania.
![]() |
H.G. Porthanille kuulunut, turkulaisen Jöran Gabriel Hagertin vuosien 1762 ja 1772 välillä valmistama taskukello. Turun museokeskus, TMM1919 |
Porthanin nimi on tuttu kaikille
Suomen historiaan perehtyneille niiden hänen tutkimustensa ja ajatustensa
ansiosta, jotka kielellisen muodon ottaneina ja paperille painettuina ovat
säilyneet meidän päiviimme asti. Näiden ajatusten johdosta hänet nostettiin esiin
”Suomen historian isänä”, kun myöhemmät tutkijapolvet ryhtyivät etsimään ja luomaan
kansallisia merkkihenkilöitä (joista suurin osa tasa-arvon ja symmetrian
ystävien suruksi on ollut juuri suurmiehiä).
Menneisyyteen kohdistuvassa tutkimuksessaan Porthan monien muiden menneiden ja
tulevien historiantutkijoiden tavoin itsekin asetti itsensä ajan ulkopuolelle
ja tarkasteli sitä ikään kuin ylhäältä käsin. Samoin Porthanin töihin
kohdistunut myöhempi tutkimus on ollut omiaan sijoittamaan hänen
tutkijahahmonsa jonnekin ajallisuuden ja aineellisuuden tuolle puolen.
Porthanin kello kuitenkin palautti
mieleeni toisenkin näkökulman tuohon myyttisiin mittasuhteisiin kohonneeseen
tutkijahahmoon. Yliajallisella ajallisuuden tutkijalla on taustallaan aikaan ja
aineeseen sidottu henkilö, mies nimeltä Henrik Gabriel Porthan, joka syntyi 8.
marraskuuta 1739 Viitasaarella ja kuoli maaliskuun 16. päivänä 1804 Turussa.
Hänellä oli paitsi palo tutkia mennyttä aikaa, myös tarve – ja kalliin hopeisen
taskukellon avulla mahdollisuus – mitata omaa jokapäiväistä aikaansa.
Tarkasteltavakseni näytti tarjoutuvan kaksi erilaista Porthania riippuen siitä,
tutkailinko hänen tuotantoaan ja jälkimainettaan vai hänelle kuulunutta
henkilökohtaista esinettä. Ristiriita kielen ja aineen piirtämien kuvien
välillä näytti ylipääsemättömältä.
Porthan oli kuitenkin itse
esimerkiksi vuonna 1781 kirjoittanut suomalaisia saarnoja käsittelevän väitöskirjan
esipuheessa (käännös V. Tarkiaisen):
Suomen historia on niin köyhä kaikenlaisista muistomerkeistä, että miltei jokaista kirjainta, mikä menneinä vuosisatoina on lähtenyt maanmiestemme kädestä ja pelastunut kovasta kohtalosta, etsikööt ahneesti ne, jotka tahtovat koota meidän olojamme koskevan aineksen siinä mielessä, että se kenties voi olla avuksi tämän köyhyytemme vähentämisessä.
Kenties hän muistomerkeillä
(monumentorum) tarkoitti vain tekstuaalista lähdeaineistoa eikä menneistä
ajoista kertovia paikkoja, rakennuksia, raunioita ja esineitä. Silti on selvää,
että ilman ainetta – paperia tai pergamenttia ja mustetta – eivät kielelliset
muistomerkit olisi voineet säilyä nykypäiviin yhtään paremmin kuin rakennukset
ilman niitä kiviä ja hirsiä, joista ne aikoinaan oli kasattu. Aivan yhtä
ilmeistä on, että ilman kirjallista aineistoa yksittäisen rakennuksen tai
esineen ilmaisuvoima on varsin rajallinen.
![]() |
Historiola Concionum Sacrarum Fennicarum, väitöskirja suomalaisista saarnoista, jälkimmäinen osa, 1781, Kansalliskirjasto |
Samoin Porthanin oma kielellinen
tuotanto on olemassa aineeseen sidottuna, painomusteen lumppupaperille
säilömänä. Myös Porthanin taskukello tiedetään hänelle kuuluneeksi vain, koska
museon kokoelmatietokannan teksti niin ilmoittaa, samalla kun kertoo, että
kello on ostettu museon kokoelmiin 1890-luvulla Johan Martin Jakob af Tengströmin
perillisiltä. af Tengström puolestaan oli Porthanin henkilökohtaisen ystävän,
professori ja piispa, sittemmin arkkipiispa Jacob Tengströmin pojanpoika. Ilman
kielen tietoa välittävää voimaa, ei mikään itse esineessä tätä kertoisi. Ajan
mittaria ei mikään yhdistäisi menneen ajan tutkijaan.
Entä ysköspullo sitten?
Ajallisuuden pohdinta tarjoaa minulle sopivan aasinsillan siirtyä tähän toiseen
esineeseen. Monet ajan olemuksesta ja sen subjektiivisuudesta kiinnostuneet ovat
ennemmin tai myöhemmin tavanneet ajautua Thomas Mannin Taikavuoren pariin. Itse
tartuin kyseiseen teokseen vuonna 2017. Kuvaus Sveitsin vuoristossa
sijaitsevasta, ikään kuin ajan tuolle puolen asettuneesta keuhkotautiparantolasta
on mielenkiintoinen paitsi ajan olemukseen tarjoamiensa erilaisten näkökulmien,
myös tarkan aineellisen ympäristön kuvauksensa vuoksi. Kertoja kuvailee
kuvitteellisen parantolan rakennukset, sisustuksen ja esineistön erittäin
yksityiskohtaisesti. Muun kuvailun yksityiskohtaisuuden vuoksi minua alkoi
lukiessani vaivata eräs kohta (käännös Kai Kailan):
”Miesparka”, nainen sanoi. ”Piipittää pian viimeisillä rakkuloillaan. Nyt hänen täytyi taas mennä hakemaan apua Siniseltä Heikiltä” Rouva Stöhr lausui pilanimen ilman minkäänlaista tietoista vaikutuksen tavoittelua, itsepintaisen typerin ilmein, ja sen kuullessaan Hans Castorp samalla kertaa kauhistui ja tunsi halua nauraa.
Tämän
jälkeen kertomus siirtyy eteenpäin ilman, että lukija saa tietää, mikä Sininen
Heikki (Blauer Heinrich) oikeastaan on.
![]() |
Ysköspullo, ”Sininen Heikki” 1900-luvun alusta. Turun museokeskus, TMM16130:8 |
Olin
jo melkein ehtinyt unohtaa kyseisen kohdan, kun jonkin aikaa tämän jälkeen huomasin
museon kokoelmiin kuuluvan pienen sinisen pullon. Pullon tiedot kertoivat, että
kyseessä oli keuhkotautipotilaiden käyttämä ysköspullo. Hyvin nopeasti
ymmärsin, että silmieni edessä oli Sininen Heikki itse. Nyt esineen tietoihin
oli mahdollista yhdistää sekä sen saksalaisperäinen kutsumanimi että
kaunokirjallisuuden välittämä kuva siitä inhimillisestä todellisuudesta, johon
tuo pullo kuului. Jälleen olin joutunut tilanteeseen, jossa havaitsin
kielellisen ja aineellisen todellisuuden vastavuoroisesti täydentävän toisiaan.
Jälleen sain muistutuksen siitä, että ilman kielen apua esineet eivät voi
kertoa juuri mitään. Jälleen päädyin näkemään sanojen onttouden ja
merkityksettömyyden, kun aineellinen todellisuus ei ole osoittamassa niiden
kuulijalle, mihin ne viittaavat.
![]() |
Ysköspullon kotelo. Turun museokeskus, TMM18944:103 |
Vastaus kysymykseen
ysköspullon ja Porthanin kellon yhteydestä on, että monien muiden sopiviin
kirjallisiin lähteisiin yhdistettyjen esineiden tavoin ne ovat omiaan
muistuttamaan kielen ja aineen vääjäämättömästä vuorovaikutussuhteesta. Kieltä
ei voisi olla olemassa, ellei olisi aineellista todellisuutta, johon se viittaa
ja johon sen korkeimmatkin abstraktiot pohjimmiltaan perustuvat. Aineellinen
todellisuus olisi ihmiselle ontto, ellei kieli välittäisi siihen kiinnittyviä
merkityksiä yksilöltä ja aikakaudelta toiselle. Tämä yhteys unohtuu
valitettavan usein monelta kielellisiin rakennelmiin keskittyvältä
historiantutkijalta siinä missä usealta esineiden aineellisuuteen syventyneeltä
museotutkijalta. Siksi muistutus tuntuu yhä olevan tarpeellinen.
Lauri Viinikkala
Kirjoitus on julkaistu myös Lastuja Suomen historiasta -blogissa, https://blogit.utu.fi/suomenhistoria/yskospullo-ja-porthanin-kello/
Kirjoitus on julkaistu myös Lastuja Suomen historiasta -blogissa, https://blogit.utu.fi/suomenhistoria/yskospullo-ja-porthanin-kello/
Ei kommentteja:
Lähetä kommentti